Dansk oversættelse af LiuD
Jeg hadede Filippinerne.
Så snart vi landede, tegnede det rigtig, rigtig dårligt.
Det var som et af de steder, hvor man ved, de bare venter på at slås.
Der var meget negative vibrationer, lige fra vi landede.
Så vi var allesammen lidt bange.
Vi slap ind i bilen, havde ikke engang Neil med.
Fyren kørte bare afsted med os, uden vores bagage.
Neil Aspinall - Tur-manager Der var marijuana i de små tasker...
...så jeg måtte...
...midt i al forvirringen...
...måtte jeg lægge dem i bagagerummet på den limousine jeg kørte i.
Jeg sagde bare: "Kør mig samme sted hen som Beatles."
Jeg tænkte, du godeste, vi bliver knaldet nu.
De kørte os væk og ned til Manilas havn, og satte os på en båd...
...og tog os ud til en yacht, som lå for anker i havnen.
Jeg forstod egentlig aldrig, hvorfor vi kom ombord på den båd.
Jeg husker bare, Brian Epstein blev helt forfjamsket.
Han var vist sammen med den filippinske promotor eller agent.
Han råbte og skreg og kom på banen.
De skreg allesammen, og så satte de os af båden igen...
...og kørte os i bilen til en hotel-suite.
Så holdt vi en koncert, som igen havde et stort problem...
...for Brian Epstein havde lavet en kontrakt om et stadionoptræden...
Rizal Memorial fodboldstadion. Manila 4. juli 1966. ...med så og så mange tusind mennesker.
Måske 2000-5000 mennesker, sådan noget.
Da vi kom derhen, var det som Monterey Pop Festival.
Millioner - 200 000 mennesker på pladsen.
Vi optrådte, og jeg vidste ikke selv, at fru Marcos havde inviteret os på middag.
Normalt blev vi kun inviteret af fjollede ambassadører, som ville se os.
Så en eller anden havde arrangeret det, og vi vidste det ikke.
"Det er en stor ære, men det er vores fridag, så vi kan ikke."
Vi var meget bestemte. Vi havde ikke mange fridage til at gå til kongelige receptioner.
John og jeg delte et værelse, og morgenen efter showet...
Vi ringede efter morgenmad og aviser, da vi holder af at læse om os selv.
Må vi bede om æg og bacon og alle aviserne?
Ja.
Vi lå bare i sengen og snakkede.
Gjorde hvad man nu gør.
Der gik noget tid, og vi ringede igen: "Undskyld, kan vi få vores morgenmad?"
Der skete stadig ikke noget, så vi tændte for tv'et.
Der kørte et forfærdeligt tv-show...
...hvor fru Marcos skreg: "De har svigtet mig."
Billeder af tomme tallerkener...
...og panorering til små børn der græd, fordi Beatles ikke var kommet.
Og tv-kommentatoren sagde: "De er stadig ikke kommet."
"Beatles skulle være her."
Vi var forbløffede, kunne ikke tro det.
Vi så på os selv, der ikke var kommet til præsidentpaladset.
Jeg kan ikke huske meget af det, der skete, før aviserne kom.
Og tv-nyhederne var: "Beatles fornærmer Førstefamilien."
Så blev det hele virkelig underligt.
Kom nu, ud af sengen, pak jeres ting, I skal væk herfa.
Da vi nærmede os bilen, havde vi slet ikke noget hjælp.
Vi kom ned, og der var kun en motorcykel.
Efter hele den konvoj der havde eskorteret os fra lufthavnen, kun en fyr nu.
Der var slagsange i lufthavnen, folk der hadede os, hele vejen.
Vi blev placeret i transitten.
Så blev vi skubbet fra hjørne til hjørne.
"Jer behandle som almindelig passager!"
De sagde: "Almindelig passager!" De bliver da ikke skubbet omkring, vel?
De væltede vores road manager.
- Det bekymrede jer? - Ja, da, der var 30 af dem.
- Hvad siger du, de var? - Jeg så fem i en slags dragter...
...som sparkede, buuhede og råbte.
- Blev du sparket? - Nej, jeg flyttede mig, da de rørte mig.
Jeg var som forstenet. Måske blev jeg sparket uden at vide det.
Der er den berømte historie om John og mig, som gemte os bag nogle nonner.
Vi tænkte, at det var et katolsk land, og at de ikke ville slå på nonner.
Vi kom ombord på British Airways-flyet, og kyssede sæderne.
Det var som en lille stump England.
Det var følelsen af at være i et fremmed land, og spillereglerne var anderledes.
De bar våben, så man var ikke al for kæphøj.
Så en meddelelse:
"Vil Mr Epstein, Mr Evans og Mr Barrow..."
...det var Tony Barrow, vores presseagent dengang...
"...vil de forlade flyet."
Og Mal, som var den rareste, blideste mand...
...en stor fyr, men rigtig sød...
...han gik forbi mig ned ad mellemgangen i flyet og brast i gråd.
Han sagde: "Sig til Lil jeg elsker hende." Det var hans kone.
For han troede, flyet ville lette, og han ville blive hængende i Manila.
Vi sad der i noget, der virkede som timer.
Det var sikkert 30 minutter, måske en time.
De kom så tilbage på flyet, og det fik lov til at lette.
De tog de penge fra Brian Epstein, som vi havde tjent ved koncerten.
Det var så det, vi slap væk, og det var sådan en lettelse.
Men jeg følte sådan en afsky for de mennesker.
Det er nok det mest skræmmende... Jeg har aldrig været der siden.
Vi tager aldrig mere til sådan en tosseanstalt igen.
Men det gode ved det var, at til slut...
...da vi fandt ud af, at det var Marcos, og hvad han havde gjort ved sit folk...
...og hvad Imelda havde gjort...
...hvordan de havde udplyndret landet...
...så var vi glade for, at vi havde gjort det.
Vi må have været de eneste, som turde fornærme Marcos.
Har nogen af jer planer om solo-indspilninger?
Det gør vi derhjemme.
Faktisk har vi gjort det. Eleanor Rigby var Paul alene, og ---
Vi sad og drak te.
Brian Epstein - New York 6. august 1966. Jeg har en udtalelse, jeg vil læse op...
...som har John Lennons fuldstændige samtykke over telefonen.
Den er som følger:
"Den udtalelse, som John Lennon kom med til en skribent i London for tre måneder siden...
"...er blevet citeret og videregivet helt ude af sin sammenhæng."
George Martin - pladeproducer Tidligt i 1966 blev John interviewet i Evening Standard...
...og han bemærkede, at Beatles var mere populære end Jesus Kristus.
Var det en fejl? Ja, nok på kort sigt. Måske ikke på langt sigt.
Men han sagde: "Jeg ved ikke, hvad der er galt med kirken."
"I øjeblikket er Beatles større end Jesus Kristus."
Ligesom de ikke arbejder nok på Jesus. Det blev taget ud af sammenhængen i Amerika.
Der kom en kæmpe palaver ud af det.
Nå, men vi kom til Amerika. Jeg tror, vi holdt en pressekonference...
...hvor John, under presset fra kameraerne og pressen...
...virkelig stresset...
...over han skulle håndtere det, som han egentlig havde forårsaget.
Hvis jeg havde sagt, at fjernsyn er mere populært, var jeg nok sluppet af sted med det.
Chicago, 11. august 1966 Jeg snakkede med en ven. Jeg sagde "Beatles" som en fjern ting, ikke det jeg selv mener...
...men Beatles som andre ser os.
Jeg sagde bare, at de havde mere indflydelse på unge og sådan...
...end noget andet, inklusiv Jesus, men jeg sagde det på en forkert måde.
Nogle teenagere har gentaget din udtalelse, og sagt:
"Jeg kan bedre lide Beatles end Jesus Kristus." Hvad med det?
Fra starten påpegede jeg det faktum i relation til England.
At vi betød mere for unge end Jesus gjorde, eller religion på det tidspunkt.
Jeg udbasunerede det ikke, men konstaterede det bare.
Og det er sandt, mere for Englands vedkommende end her.
Jeg siger ikke, vi er bedre, eller sammenligner os med Jesus som person...
...eller Gud som en ting, eller hvad det nu er.
Jeg sagde bare det, jeg sagde, og det blev misopfattet, og nu sker alt det her.
Konsekvenserne var store.
Specielt i det såkaldte Bibelbælte.
Nede sydpå havde de en større opmarch.
Vi har klip, der viser en disc jockey, som siger:
"Kom med jeres Beatles-affald og aflever det her..."
"...til en af vores 14 opsamlingssteder i Birmingham, Alabama."
Billederne viste midaldrende dj's og 12-årige, som brænder lp-covers.
Millioner af unge brændte deres Beatles-plader.
Der var bålafbrændinger med dem, men det var okay, for de købte dem igen.
Beatles sagde i aviserne, at de er ved at blive større end Jesus.
Når nu Ku-Klux-Klan er en religiøs orden...
...vil vi komme frem den aften, de kommer her.
Vi vil demonstrere med forskellige taktikker og metoder...
...for at stoppe koncerten.
Klanen vil komme her og stoppe disse anklager.
Det er det rene blasfemi, og vi vil stoppe det med alle terror-midler.
- Vi er kendt som en terror-organisation... - Terror-organisation?
- Vi har forskellige metoder til at stoppe det. - Hvilke metoder?
Der vil være en del overraskelser, når de kommer her mandag.
Mit image som anti-Kristus eller antireligiøs var forkert. Jeg er meget religiøs.
Nå, men det ser ud, som om glansen er gået af Beatles.
Sidste år var der ikke et tomt sæde på Shea Stadion - i år tusinder.
Måske vil der være 15-20 000 tomme sæder på en arena til 56 000.
Jamen dog, sikken fiasko, solgte vi kun 50 000?
Elendigt, vi var helt færdige!
Ja, det var store nyheder:
De har kun solgt 50 000 billetter!
"Beatles er færdige," siger Roger Whittaker fra Dallas Times.
Jamen, jeg kan ikke engang huske, vi var der to gange.
Er du Beatles-fan, eller er du her, fordi du bør?
Jeg elsker Beatles.
- Jeg vil vædde på, der er nogen du bedre kan lide nu. - Ingen gruppe er bedre end Beatles.
- Er de på vej ud? - Nej, de er stadig stærke.
- Er Beatles umoderne? - De vil aldrig blive umoderne.
- Hvilken gruppe er bedre end Beatles? - Beatles, jeg elsker dem.
Synes du ikke, det her vanvid er skørt og kun for piger?
Nej, de er meget talentfulde musikere og sangskrivere og super performere.
- Kan du lide dem? - Ja.
- Hvor længe tror du, de vil holde? - Sålænge de bliver ved med at spille.
Forstår du, Beatles bringer glæde ind i verden.
Vi glemmer vores bekymringer, når vi hører Beatles-plader. De er sjove.
Hvor længe tror du, Beatles vil holde?
Jeg ville ønske for altid, de kunne bringe lykke til alle.
De er mindre populære, end de var for nogle måneder tilbage.
- Er der en gruppe, du foretrækker? - Ja, det er der.
- Hvilken? - Herman and the Hermits.
Det er ligemeget, om folk ikke kan lide vores plader, udseende, eller hvad vi siger.
De har ret til ikke kunne lide os.
Og vi har ret til ikke at have noget at gøre med dem.
Vi har alle vores rettigheder, forstår du... Harold.
Der var en anden sag med den her kvinde.
En berømt clairvoyant skulle hun være.
Hun forudså mordet på Kennedy og andre ting.
Hun sagde i avisen, at Beatles ville dø i et flystyrt.
De fik hele tiden dødstrusler.
Det var ikke længe siden, præsident Kennedy var blevet myrdet.
Jeg kan huske, jeg gik til en af deres koncerter i Red Rock Stadium.
Jeg kravlede op i et tårn sammen med Brian, hvorfra vi kunne se scenen...
...og så ned på drengene under deres optræden.
Amfiteatret i Red Rocks er sådan, at en snigskytte på en bakketop...
...kunne skyde enhver af dem når som helst, uden problemer.
Det var jeg meget opmærksom på. Det var Brian også, og drengene.
Hvor meget succes kan man klare? Hvor længe kan man holde det ud?
Alle vores turneer var gået fantastisk.
Men vi var ved at køre trætte, fordi vi havde gjort det så længe.
Det bliver udmattende, den ene Holiday Inn efter den anden.
Bare den generelle beatlemania, den krævede sit.
Vi så det nu ikke længere som...
...en slags naiv... bare på suset fra vores berømmelse og succes.
Omkring den tid havde oplevelsen med tandlægen...
...fået os til at se det i et andet lys.
Det var ikke sjovt længere.
Der var ingen, der havde noget imod at holde op med at turnere.
Paul ville gerne være fortsat længere end George og jeg.
Men det må du spørge Paul om.
"Det er godt at turnere, det holder os skarpe."
"Man må holde musikken live." Det var omtrent min holdning.
Men til slut var jeg enig med dem.
Jeg tror navnlig, det var George og John, som var trætte af det.
Vi kunne lige så godt have været voksfigurer ---
Ingen hørte noget, ikke engang grundbeatet.
De havde for travlt med at smadre hinanden.
Vi var bare trætte, ser du.
Vi havde styrtet omkring i fire år og skreget i den galskab.
Vi var trætte, havde brug for hvile.
Da vi kom til Candlestick Park, vidste vi, at det ikke var sjovt længere.
Jeg tror, det var hovedsagen.
Vi prøvede altid at holde... man må holde fast i noget af det sjove ved det.
I alt hvad man laver.
Det havde vi været ret gode til. Vi holdt af at turnere og lave tv.
Vi havde nydt Europa, vi havde nydt Amerika.
Candlestick Park - San Francisco 29. august 1966. Men nu begyndte selv Amerika at blegne.
Så nu lød det: Lad være at sige det til nogen, men det er nok vores sidste optræden.
Der blev snakket meget ved Candlestick Park.
Tiden med: "Det her må slutte. Det er forbi."
Men vi gik længere end det.
Vi var tilbage i England, før vi endelig sagde: "Så er det slut."
Jeg følte helt sikkert, at vi ikke ville turnere sådan igen.
Jeg tænkte aldrig rigtig fremad.
Jeg tænkte, hvor bliver det en stor lettelse...
...ikke at behøve gennemleve den galskab.
Jeg var ikke negativt indstillet over for bandet, kun over for turnélivet.
Men man glemmer altid det dårlige. Jeg husker bandet som ret godt.
Det er beklageligt for de folk, som ikke kan se os live.
Nogle gange er man ikke gået glip af noget, fordi man ikke kunne høre os...
...men andre gange tror jeg, man kunne have nydt det.
Beatles var dengang bare fire knægte på en ret svagt oplyst scene.
Vi blev dårligere som band, mens alle folk skreg og skreg.
Det var dejligt, de syntes om os, men vi kunne ikke høre, hvad vi spillede.
Det eneste sted vi kunne udvikle os, var i studiet, hvor vi kunne høre os selv.
Det vigtige aspekt var sikkerheden.
Kort efter kom terrorismen.
Når vi var afsted, var det kun os og to andre.
Der skete ting, som at Ringo blev truet...
- ...folk sagde, at flyet... - De klippede i Ringos hår og sådan.
...at flyet ville styrte ned, storme, raceoptøjer, studenteroptøjer.
Der skete altid noget dramatisk, når vi kom til byen.
Vi havnede midt i denne galskab, og det var kaos.
Det blev for hårdt for nervesystemet.
Da vi havde besluttet det, tænkte vi: "Hvad skal vi? Annoncere det?"
Vi sagde nej, lad os ikke sige noget.
Men jeg var for bange til at forlade det. Jeg troede, det var slut.
Jeg var dødnervøs, så jeg sagde ja til Dick Lester om at lave en film.
Jeg tog til Spanien i seks uger, fordi jeg ikke vidste, hvad jeg ellers skulle.
Hvad laver man, når man ikke er på tur? Der er ikke noget liv.
Vores officer ringer og siger: "Musketer Gripweed."
Han var en høj fyr, nogle ville kalde ham ranglet. Jeg gjorde.
Husk, vi var nogle hundrede km. bag fjendens linier.
Han sagde: "Grøn, grøn, grøn." Så det gjorde jeg.
En eller anden kom først, gjorde han ikke, Jock?
En gut nede ad vejen stinker ad helvedes til.
- Er du en midlertidig indkaldt? - Du vil ikke droppe hende, vel?
Nå, så stop det. Jeg er fastansat. Det er min forbandede karriere at befri, okay?
Ringo tog til Spanien...
...til Almeria, da John og jeg var dernede.
Jah, jeg tog derned og var der, fordi han var ensom.
Vi støttede virkelig hinanden meget.
Han var dernede som en slags skuespiller.
John lavede How I Won the War, så jeg tog til Indien i seks uger.
Det var en fantastisk tid.
Jeg tog ud og kiggede på templer og shoppede.
Jeg rejste over det hele, tog til mange steder.
Og jeg endte i Kashmir.
Jeg boede på en husbåd midt i Himalaya-bjergene.
Det var utroligt. Jeg vågnede op om morgenen...
...og en lille Kashmir-fyr kom med te og kiks til os.
Jeg kunne høre Ravi øve sig i værelset ved siden af.
Det var en utrolig tid for mig.
George lavede sit indiske halløj. Jeg ved ikke, hvad Paul lavede.
Som jeg ser det, hvis man er velsignet med evnen til at skrive musik...
...er film-musik en interessant adspredelse.
George Martin, som kunne skrive noder og orkestrere...
...fik et tilbud gennem Boulting Brothers.
Vi skulle lave film-musik til The Family Way.
Jeg så filmen og syntes, den var rigtig god. Det synes jeg stadig.
En stærk, følelsesladet grædefilm, men god for sin tid.
Vi fik endda Ivor Novello-prisen for bedste film-sang det år.
For Love in the Open Air.
Må jeg lige spørge om noget?
Går Beatles hver til sit i 1967?
Sammen eller hver for sig, vi vil altid være involveret i hinanden.
Kunne du forestille dig en tid, hvor I ikke arbejdede sammen?
Jeg kan forestille mig en periode, hvor vi ikke arbejder sammen, men vi vil altid mødes.
Man har brug for andre til inspiration, og vi kommer godt ud af det sammen.
Vi du lave film alene til næste år?
Nej, jeg vil ikke gøre det som karriere. Jeg havde bare lyst til at prøve.
Dick Lester spurgte mig, og jeg sagde ja.
Jeg ville ikke have gjort det, hvis de andre ikke ville have det, men de holdt ferie.
Ser du en tid for dig, hvor Beatles ikke er sammen?
Nej, nej.
Er I blevet trætte af hinanden?
Nej.
Har du noget i vente selv, filmroller for eksempel?
Der er måske en, hvis vi ikke laver en sammen i starten af næste år.
Jeg er lidt ude - John og Paul kan stadig skrive...
...selv om vi ikke arbejder sammen.
Og George kan lære at spille citar. Jeg har bare hængt ud.
- Har det kedet dig? - Nej, det har fedet!
Tror I, at I vil gå hver til sit i det nye år?
Nej, helt sikkert ikke.
Må jeg lige spørge om noget? Er det ikke bekymrende, hvis I ikke turnerer mere?
Det ved jeg ikke. Nej, det tror jeg ikke.
Men det eneste omkring det er, optræden er for os ---
Det er gået ned ad bakke, fordi vi ikke kan udvikle os, når ingen kan høre os.
Så det bliver vanskeligere at optræde for hver gang.
Mener du, at de ikke hører efter, og I derfor ikke vil gøre det mere?
Vi vil gerne, men hvis ingen lytter...
...og vi heller ikke kan høre os selv, så kan vi ikke forbedre os.
Men i studiet lavede vi Strawberry Fields, Penny Lane og så (Sgt.) Pepper ---
Var det de første, der kom?
Det var, hvad der kom, da vi gik fuldtids i studiet.
Og vi sagde: "Pladen er vores show nu."
Den nye plade begyndte med Strawberry Fields.
Den blev senere til Pepper. Men ingen havde endnu hørt om Pepper.
Men det skulle være en plade, lavet i studiet...
...med sange de havde skrevet, som ikke kunne spilles live.
De var designet som studieproduktioner, og det var forskellen.
Strawberry Fields er Johns sang.
Han boede engang ved siden af Strawberry Fields, et Frelsens Hær-sted for børn.
Han plejede at stikke derover, og det var hans lille magiske legehave.
Når jeg besøgte ham, fortalte han mig om Strawberry Fields.
Jeg skrev Strawberry Fields, mens jeg lavede How I Won the War i Spanien.
Det er et Frelsens Hær-hjem...
...tæt på huset jeg boede i med min tante i forstæderne.
Selv om jeg tog navnet som et billede.
Vi havde en såkaldt mellotron til introen på Strawberry Fields.
Her er en. Vi havde fløjter, og det her var introen.
Så var det fede, at vores materiale blev lidt mere surrealistisk.
Penny Lane er også lidt surrealistisk, selv om den er lidt renere i det.
Jeg husker, jeg sagde til George Martin, en meget ren optagelse.
Jeg kunne lide det rent. Lidt Beach Boys-agtigt på det tidspunkt.
Men 'Brandmanden med sit timeglas' og alt det...
...var da vi prøvede kunst, surrealisme, baseret på virkelige ting.
Der var en barber, som hed Bioletti.
Jeg tror faktisk, han stadig ligger der, på Penny Lane.
Han havde som alle barberer billeder af de frisurer, man kan få.
Men i stedet for at sige: "Barberen med billeder af frisurer i sit vindue..."
...ændrede man det til...
...Alle hoveder han havde haft fornøjelsen af at kende.
En barber, som viser billeder, som om det er en udstilling.
Det var at dreje det i en mere kunstnerisk retning.
Penny Lane er ikke alene en gade, det er et bydel.
Jeg boede i Penny Lane i gaden Newcastle Road...
...så jeg var den eneste rigtige person, som boede i Penny Lane.
Nu skal vi hilse på John Lennon og Paul McCartney.
Blev I meget skuffede over, at Penny Lane ikke blev nr. 1 i England?
Nej, hovedsagen er, at det er fint nok at blive holdt fra førstepladsen...
...af en sang som Release Me.
For de prøver ikke på det samme.
Det er en helt anden boldgade.
Men du er før blevet citeret for at sige...
...at hvis en plade ikke blev nr. 1, så ville du overveje at stoppe det hele.
Det var en lettelse.
Alt hvad vi lavede røg direkte ind som nr. 1, så der var et pres.
Vi havde vist seks eller syv i træk.
De røg ind, ud, ind, forstår du.
Så internt i gruppen fjernede det presset.
I behøver selvfølgelig ikke skrive flere sange, hvis I ikke kan lide det.
Men det har vi altid kunnet, det er det gode.
Det har været en hobby og er det stadig.
Kan I fortælle os noget om de sange, I arbejder på nu?
Paul havde været på en tog- eller flyrejse med Mal Evans.
Han fik ideen om Sgt. Pepper, og han var ligesom ---
Som jeg ser det, var vi i studiet for at lave næste plade...
...og han kørte på med ideen om at lave et fiktivt band.
Sgt. Pepper er Paul efter en rejse til Amerika.
Hele Vestkyst-ideen med grupper med lange navne kom.
Folk hed ikke længere Beatles eller Crickets, men pludselig...
...'Fred and his Incredible Sheep Shrinking Grateful Aeroplanes'.
Der var mange af de bands: Laughing Joe and his Medicine Band...
...Thank you wam bam mam, og sådan nogle gruppenavne...
...Colonel Tucker's Medicinal Brew and Compound.
Så jeg tænkte, hvis der var et band, hvad ville et skørt navn så være?
Det var mest Pauls idé.
Han havde en sang: Sgt Pepper's Lonely Hearts Club Band.
Han identificerede dem med Beatles selv.
Jeg tror, vi indspillede den sang først...
...og så kom ideen med at lave et album ud af det.
Det blev også sat i gang af Neil Aspinall, som dengang sagde:
Hvorfor bruger vi ikke Sgt. Pepper som konferencier?
I begyndelsen af showet introducerer han bandet.
Ved slutningen af alle Beatles-shows plejede Paul at sige:
"Det et tid at sige farvel, vi skal i seng, og det er vores sidste nummer."
Spille det sidste nummer og tage afsted.
Jeg foreslog, at Sgt. Pepper kom på til sidst på pladen:
"Nå, det var det, vi skal afsted. Her er sidste nummer."
Så sendte vi albummet på turné i stedet for bandet.
Vi var glade for ideen.
Vi havde læst en reportage et sted, som lød:
Elvis Presley har sendt sin forgyldte Cadillac ud på turné.
Vi syntes, det var en fed idé - for vi havde sendt os selv afsted.
Vi syntes, det var en rigtig god idé. Man bliver hjemme og sender sin bil.
Den kom virkelig på turné og folk kom, og de betalte.
De gik omkring den, som om det var en udstillingsting, og han skulle ikke være der.
På det tidspunkt i 60erne, da vi skulle lave Sgt. Pepper, ville vi ikke på turné.
Ideen lød meget smart, forstår du.
Vi sagde, vi har ikke nogen forgyldte Cadillacs, det er ikke vores stil...
...men vi kunne sende en plade ud på turné.
Det var Sgt. Pepper and his Lonely Hearts Club Band og de andre numre...
...det skulle køre som en rock-opera.
Og vi kom så langt som til Sgt. Pepper og Billy Shears...
...A Little Help From My Friends, så sagde alle, ligemeget, lad os bare lave nogle sange.
Så fra starten skulle det være noget helt anderledes.
Men den beholdt stadig titlen...
...og følelsen af, det hele var forbundet.
Det kaldes det første koncept-album, det fører ingen steder hen.
Mr. Kite - alle mine bidrag...
...havde intet at gøre med Sgt. Pepper og hans band.
Men det fungerede, fordi vi sagde det, og sådan forekom det også.
Bortset fra Sgt. Pepper, Billy Shears og den såkaldte Reprise... det er alt.
Alle de andre sange kunne have været på et hvilket som helst album.
A Day in the Life, Mr Kite - de kunne have været hvorsomhelst.
Vi tilbragte lang tid i studiet...
...og indspillede stadig de samme grund-tracks.
Og så ville det tage uger at dubbe det over.
Det gode ved det band var, at det var ligemeget, hvem der fik ideen.
Vi brugte den bedste idé, der kom på banen.
I A Day in the Life havde John f.eks. første vers.
Jeg tror, han fik ideen fra Daily Mirror eller sådan.
Der var to historier: Guinness-barnet havde kørt sig ihjel i en bil.
Det var hovedhistorien.
Den næste side handlede om 4000 huller i Blackburn, Lancashire.
Så Blackburn, Lancashire... hullerne... Albert Hall...
...det hele blev blandet, et lille poetisk mix som lød godt.
Den vigtige sang, A Day in the Life, begyndte på en meget enkel måde.
Og vi har øve-båndet, take one, allerførste gang vi hørte den...
...med John, der giver instruktioner som sædvanlig, før han starter.
Hold mikrofonen på klaveret, ret lavt, så det passer med mine maracas.
John sang og spillede sin akustiske guitar, Paul var på klaver.
George spillede maracas, tror jeg, og Ringo var bestemt på bongo-trommer.
John tæller med ved at sige: "Sugar Plum Fairy..."
...Sugar Plum Fairy, Sugar Plum Fairy.
Selv på denne tidlige optagelse...
...har han en stemme, som sender kuldegysninger ned ad ryggen.
Det var mest Johns sang.
"I read the news today, oh boy..." Han havde taget det meste fra en avis.
Så havde jeg en anden stump...
...Woke up, fell out of bed, dragged a comb across my head.
Det var en lille stump, jeg havde, som ikke var noget.
Og vi fik ideen med at bygge det som en mini-operette.
John sagde, lad os sætte det ind midt i, og se om vi ikke kan forbinde dem.
Vi forbandt dem med en række tomme takter på hver side af Pauls sektion...
...før vi kom tilbage til Johns som en reprise.
Og vi vidste, vi måtte fylde de takter med noget sensationelt.
At holde de 24 takter, så alle vidste, hvornår de skulle ind igen.
Kære gamle Mal Evans stod ved klaveret og talte takter.
Han satte også et vækkeur på til sidst, for at trække alle ind igen.
De ville have et orkester-klimaks til at fylde de tomme takter.
En kæmpe lyd-orgasme, som rejste sig fra ingenting til den utroligste støj.
Og vi fik fat i det her.
Med det forbandt vi sangens to dele.
Det øjeblik jeg bedst husker, udover at han kom med sangen...
...det var helt klart en fantastisk sang, da han kom med den ---
Jeg var en stor fan af John, det må du huske.
Det var ikke bare: Nå, ja, professionelt arbejde.
Det var: Det her må jeg have fingrene i.
Vi lærte akkorder af ham, og vi udviklede det.
Men det øjeblik jeg husker ---
Der var en lille stump, han ikke havde, hvor vi sagde:
I'd love to turn you on. (Jeg vil gerne tænde dig.)
Vi kiggede på hinanden og tænkte, vi ved godt, hvad vi gør her, ikke?
Vi synger for første gang nogensinde, ord som "turn you on"...
...som florerede i kulturen, men ingen havde rent faktisk sagt det på plade.
Der var et anerkendende blik imellem os.
Gør det, gør det, skriv det ned!
Så kom coveret, og vi ville klæde os ud.
For at være dem, the Peppers.
Vi skulle have jakkesæt, og det var flower-power i fuldt flor.
Det var, hvad det var.
Mal og jeg tog på de forskellige biblioteker og fik aftryk.
Peter Blake forstørrede dem, malede dem og lavede farven.
Jeg kan huske den weekend, den kom ud.
Vi fik et telegram fra folk som James Fox: "Længe leve Sgt. Pepper."
Folk kom forbi og sagde: Fedt album, mand."
Så den blev virkelig bemærket - som om "I laver det for os," vores skare.
Jeg tror, den repræsenterede det, de unge stod for.
Den faldt sammen med en revolution i unges tankegang.
Den var, tror jeg, en sammenfatning af de glade 60ere.
Den var forbundet med Mary Quant og mini-skørter og sådan noget.
Og med stoffer.
Den frie sex, og frie bløde stoffer som marijuana.
Det var altsammen lidt spændende, og jeg tror, det afspejlede tiden.
Jeg syntes, det var fedt.
Jeg syntes, det var et kæmpe fremskridt.
Jeg var rigtig glad, for musikbladene havde skrevet:
"Hvad laver Beatles? De er vel ved at tørre ud?"
Det var rart at lave et album som Pepper og tænke, javel, javel, vi tørrer ud.
Så det var skønt at have det på dem.
Da den udkom, var jeg vild med den.
Jeg holdt en fest. Den weekend var lidt af en fest, som jeg husker det.
Jeg kan huske, jeg fik mange telegrammer fra folk.
Den største enkeltstående hyldest var, at den udkom om fredagen ---
Om søndagen tog vi til Saville Theatre...
...som Brian Epstein lejede, og han kørte nogle rock-shows...
...fordi der aldrig skete noget om søndagen.
Jimi Hendrix åbnede med Sgt. Pepper, og han havde kun haft fra fredag til at lære den.
Sgt. Pepper var et fedt album for mig...
...men jeg lærte at spille skak under indspilningne.
For jeg havde så meget ledig tid, forstår du.
Vi optog basis-tracks, og så lagde vi det andet på...
...men percussion kom på senere og senere.
For mig var det lidt trættende, lidt kedeligt.
Et par øjeblikke jeg kunne lide, men ellers var jeg ikke meget for albummet.
Mit hjerte var stadig i Indien.
Det var det store for mig, da det skete i '66.
Derefter virkede alt andet som surt arbejde.
Det var et job. Jeg lavede noget, jeg egentlig ikke ville.
Jeg var ved at miste interessen i at være berømt.
Den var ikke så fantastisk, når man ser tilbage på den.
Folk havde bare en drøm om Pepper. Det var god nok for dengang, forstår du.
Jeg blev meget sur over, at BBC besluttede at forbyde nogle af sangene.
De ville ikke spille A Day in the Life. Hvorfor? Jeg ved det ikke.
Lucy in the Sky with Diamonds blev forbudt for rygter om stof-relationer...
...at Lucy in the Sky skulle stå for LSD, hvilket ikke var sandt.
Og at det var et album, som opfordrede unge til at prøve stoffer.
Jeg var klar over, de røg pot, men ikke at de tog noget rigtig alvorligt.
Faktisk var jeg så uskyldig, at jeg tog John med på på taget...
...da han havde et LSD-trip uden at vide, hvad det var.
Jeg tog det aldrig i studiet. En gang kom jeg til det, troede det var speed.
Jeg kunne ikke håndtere det, men jeg tog det...
...og jeg var så bange for mikrofonen.
Jeg sagde: "Hvad var det? Jeg bliver dårlig."
Jeg troede, jeg ville bryde sammen, og jeg måtte have frisk luft.
De tog mig op på taget, og George Martin så underligt på mig.
Så gik det op for mig, at jeg måtte have taget syre.
Det eneste sted at få frisk luft var taget.
Vi gik derop, og det var en vidunderlig stjernenat.
Han så op og gik hen til kanten af rækværket.
Han så op på stjernene og sagde: "Er de ikke fantastiske?"
For ham må de have set specielt fantastiske ud.
De lignede bare stjerner for mig.
Paul, hvor mange gange har du taget LSD?
Omkring fire gange.
Journalisten sagde: "Er det rigtigt, du har taget stoffer?"
Jeg tog en hurtig beslutning, og tænkte:
Enten må jeg bluffe mig igennem... De er ved min dør.. Nej, forsvind!
Eller også fortæller jeg ham det, og jeg tænkte, hvad fanden ---
Jeg sagde til ham, du ved godt, hvad der kommer til at ske.
Jeg vil blive bebrejdet, at jeg fortæller alle, jeg tager stoffer.
Men det er jer, der bringer det videre.
Jeg fortæller dig det, hvis du er nervøs for effekten på unge, så vis det ikke.
Mener du, du har opmuntret dine fans til at tage stoffer?
Nej, jeg tror ikke, mine fans vil tage stoffer, fordi jeg gjorde.
Det er ikke pointen. Jeg blev spurgt, om jeg havde eller ej.
Alt det med hvor langt det går, hvor mange det vil opmuntre...
...det er op til aviserne og op til jer på tv.
I spreder det.
Det kommer ud i alle hjem i England, og jeg var helst fri.
Men du spørger mig, og du vil have, jeg skal være ærlig.
Det virkede underligt - vi havde prøvet at få ham til at tage det i halvandet år.
Det virkede pudsigt, at en dag er han i fjernsynet og snakker om det.
Det gav pressen en kærkommen anledning til at gå efter os.
Jeg mente ikke, det vedkom dem.
Men da han først sagde det ---
Ligegyldig hvem der sagde noget i Beatles, så måtte de andre stå til ansvar.
Og det gjorde vi med kærlighed, for vi elskede hinanden.
Men jeg havde selv hellere undværet.
Sagen omkring stofferne var, at pressen spurgte Paul:
"Har du taget LSD?" Ellers sagde vi ikke et ord om det.
Det var noget personligt.
Jeg mener stadig i dag, at vi tog visse stoffer...
...men aldrig i større omfang ved optagelserne.
Vi tog lidt...
...men når vi overdrev...
...blev musikken til det rene lort.
Og vi tog glade hjem med båndet.
Vi spillede det, når vi kom hjem, og spillede det dagen efter.
Hver gang når vi skulle indspille igen...
...sagde vi alle: "Det må vi tage om."
Fordi det ikke fungerede.
Det fungerede ikke for Beatles at være for langt ude, når vi spillede.
En sagde, vi skulle investere nogle penge, så vi tænkte, lad os købe en ø.
Vi ville bare tage derhen og komme væk.
Vi lejede en båd...
...og tog op og ned ad kysten fra Athen, og kiggede efter en ø.
Vi kom til en, vi havde planlagt at se.
Det blev ikke til noget. Vi købte ikke nogen ø, vi tog hjem.
Dansk oversættelse af LiuD